Dokážete si představit, jak
v České republice, po několika měsících své usilovné práce dáte svoje zemědělské
výrobky k opuštěné silnici, vedle umístíte cenovku a hrnec na peníze a za
několik dní si přijdete peníze vyzvednout ? (Toto není výsada jenom Dánska. Vyskytuje
se to i v jiných zemích a v různých obdobách.)
Co vlastně děláme, když
někomu důvěřujeme ? Spoléháme na jeho čestnost. Doufáme, že ten druhý
člověk dodrží svůj slib, že si zachová kredit, že se poctivě bude snažit a
udělá maximum, co bude v jeho moci, atd. Důvěřujeme, že jeho charakter je
pozitivní a že neselže. Důvěra vyplývá z čestnosti druhých. Ve
skutečnosti, opravdová důvěra jde ale ještě dál.
Podobně jako ostatní
postoje, i důvěru lze zneužívat. A právě důvěra je zcela typickým příkladem zneužívání
v naší zemi. Je to důsledek nemocného charakteru jednotlivce. Jak můžeme důvěřovat
lidem, kteří notoricky lžou, nebo jsou nezodpovědní ?
Postoj důvěry je přitom
ve zdravé společnosti tak nutný a nezbytný! Pokud pochybujete, představte si
několik příkladů:
- Jak se vám
bude pracovat, když jako zaměstnanec nebudete cítit důvěru od vašeho
zaměstnavatele ?
- Jak se budete
cítit v roli šéfa, když byste se nemohli spolehnout na své podřízené ?
- Co vyrůstá
z dětí, kterým jejich rodiče neprojevují dostatečnou důvěru ?
- Jak se vám
žije v rodině a mezi nejbližšími, když si důvěřujete, nebo naopak, když si
důvěřovat nemůžete ?
Když nám druzí důvěřují, cítíme svoji hodnotu, jsme
na sebe hrdí, posiluje se naše zdravé sebevědomí a přichází pocit vnitřní
radosti a štěstí.
Naopak, trvalá nedůvěra
devastuje vztahy, vnímání druhých i sebe sama.
Pokud máme v našem
okolí s čestností většinově dobré zkušenosti, důvěra může růst.
I zde platí princip
SPIRÁLY: čím více bude těch, kteří budou pozitivním vzorem v čestnosti a důvěře
druhým, tím silnější dopad to bude mít na celou společnost a bude se tím
posilovat a utvrzovat potřebná společenská hodnota - budeme se zušlechťovat.
Ale princip Spirály se
naneštěstí uplatňuje i obráceně: čím méně bude lidí čestných a nabízejících
důvěru, tím se více důvěra ze společnosti začne vytrácet, protože si budeme
říkat „no jen se podívejte - ti druzí nejsou čestní, tak proč bych měl být já
???“.
Vše začíná v nás samých - u našeho rozhodnutí
- uvědomit si, že se můžeme rozhodnout, a že spolu s tím neseme i
zodpovědnost za to, co si zvolíme. A podle toho, co si budeme volit, to se také bude realizovat.
Sami od sebe se věci ve
společnosti k lepšímu nikdy nemění, samovolně vždy jen k horšímu.
Z kopce jede vozík sám, ale do kopce ho musíme tlačit, musíme aktivně
přispívat, dodávat energii (viz zákon entropie).
Osobní zodpovědnost,
hodnoty a směřování jsou právě to, co dodává něco navíc, co přivádí
k aktivitě, která nakonec odvede více práce, než pasivní rozklad a jenom
za těch podmínek mohou dobré věci vítězit.
Najde se tedy více
odvážných, kteří začnou žít více čestně a s větší důvěrou, kteří začnou
být příkladem pro ostatní - v jiných sociálních bublinách ? Touto cestou
se dobré vlastnosti mohou rozšiřovat a posilovat ve společnosti. Tak se
postupně můžeme dostat i na pomyslnou úroveň Dánska 😊. Nicméně
nezapomeňme - pokud bychom potom usnuli na vavřínech, opět se situace začne
nařeďovat - viz „Kdo usne v demokracii, probudí se v totalitě“. Bez cílené
snahy se tento postoj časem začne zase sám rozkládat.
Nutno rozlišovat: člověk který projevuje příslušnou míru
důvěry není člověkem naivním, ale moudrým. Je třeba zapojit rozum a vyhodnotit
každou konkrétní situaci zvlášť. Obecně většinou platí, že důvěra se získává pomaleji
(čím méně důvěryhodné prostředí, tím je proces delší), ale často se rychle může
ztratit (někdy stačí jedna silná špatná zkušenost).
Na druhou stranu, kdybychom
se měli řídit jenom zkušenostmi a rozumem, tak se k něčemu lepšímu nikdy
nepohneme. Pokud jsem na začátku článku zmínil, že „opravdová důvěra jde ale
ještě dál“, měl jsem tím na mysli, že přeci jako rodiče nepřestaneme důvěřovat
našim dětem potom, co naši důvěru zklamaly. Proč ? Protože je máme rádi. Naše láska
nás motivuje k tomu, abychom poskytovali další a další důvěru. Znovu a znovu.
Další příležitosti.
Pokud někdo nadává „sluníčkářům“,
má sám ve své duši hořkost. A je to právě proto, že té lásky zažil ve svém
životě nejméně a potřebuje ji nejvíce. Jak často ubližujeme druhým kvůli tomu,
že u nich vidíme to, co sami nemáme a hlavně - věříme, že my to nikdy mít ani
nebudeme ??? V tom spočívá hořkost.
Chceme ozdravit
společnost ? Být čestnými a důvěřovat s láskou druhým je jedním
z léků, o kterém naši předkové dobře věděli. To je ten návrat ke starým
tradičním a ověřeným hodnotám. Ve světě jsou společnosti, kde toto stále ještě vědí
a žijí mnohem spokojeněji. Přidáme se k nim ?
Další úvahy související s důvěrou
jsou zde: