Pár narychlo sepsaných a
neučesaných vzpomínek pro případné zájemce …
V době sametové
revoluce mi bylo 20 let a byl jsem studentem 4. ročníku VUT Brno. Protože jsem byl
co do politiky vychováván cíleně, znal jsem kromě jiného i „Svobodnou
Evropou“, „Hlas Ameriky“ a „Volá Londýn“ (exilové rozhlasové stanice - jeden
z mála zdrojů pravdy v ČSSR …). Naučil jsem se trpělivě a průběžně
přelaďovat na našem rádiu, abych se vyhnul rušičkám a slyšel, co
tam komentátoři říkali - téměř jediný zdroj pravdy. V roce 1989 jsem se díky
tomu orientoval a dělal si naději, že by se snad klec přeci jenom mohla rozbít
a my vyletět na svobodu.
Vzpomínám si, jak jsme
jeli jako studenti vlakem do školy do Brna v neděli večer po 17. listopadu. Už z domu
jsem věděl, co se stalo v Praze na Národní třídě a tak ve vlaku už bylo
téma k diskuzi jasné. Po příjezdu do Brna na kolejích se rozhlašovalo,
že půjdeme na demonstraci na Svoboďák (Náměstí Svobody v Brně). Protože jsme měli
nějaké informace o Praze, s trochou studu ale i strachu jsme si pod zimní
bundy na záda nasoukali malé polštářky z našich postelí na kolejích, pro případ, že
bychom se také setkali s pendreky.
Měli jsme strach ? Ano, měli. Nikdo nevěděl, co se může stát. Komunistická policie mohla v podstatě cokoli. Bylo relativně snadné „vyrobit“ jakékoli obvinění, někoho do něčeho namočit. Trocha výslechů, trocha vyhrožování osobního i proti rodině a člověk začal měknout … To byl policejní stát.
Na náměstí byla úžasná atmosféra. Zpívali jsme, měli jsme zapálené svíčky. Celý svoboďák světélkoval malými plaménky naděje a tepla uprostřed chladného večera. Musím říct, že se mi sevřelo hrdlo (a asi jsem nebyl sám), když jsme začali pozorovat, jak se v každé výstupní uličce Svoboďáku objevila obrněná vozidla VB a policisté se štíty a přilbami … Ale po určitém čas (který se mi tehdy zdál opravdu hodně dlouhý …) se najednou jakoby zázrakem rozestoupili a nám se ulevilo. Naše naděje zase trochu vzrostla.
Měli jsme strach ? Ano, měli. Nikdo nevěděl, co se může stát. Komunistická policie mohla v podstatě cokoli. Bylo relativně snadné „vyrobit“ jakékoli obvinění, někoho do něčeho namočit. Trocha výslechů, trocha vyhrožování osobního i proti rodině a člověk začal měknout … To byl policejní stát.
Na náměstí byla úžasná atmosféra. Zpívali jsme, měli jsme zapálené svíčky. Celý svoboďák světélkoval malými plaménky naděje a tepla uprostřed chladného večera. Musím říct, že se mi sevřelo hrdlo (a asi jsem nebyl sám), když jsme začali pozorovat, jak se v každé výstupní uličce Svoboďáku objevila obrněná vozidla VB a policisté se štíty a přilbami … Ale po určitém čas (který se mi tehdy zdál opravdu hodně dlouhý …) se najednou jakoby zázrakem rozestoupili a nám se ulevilo. Naše naděje zase trochu vzrostla.
První týden po 17.
listopadu 1989 jsme se sešli ještě ve škole a povídali si. Pamatuji si, jak se mě
uvědomělí soudruzi studenti snažili přesvědčit, že jsem na scestí, když chci
jít do revoluce s pofidérním „imperialistou Havlem - zaprodancem západu“.
Že bych měl být vděčný komunistům za jejich péči a za blahobyt, který nám
vyrobili … Ale já věděl své. Věděl jsem o komunistickém převratu v únoru 1948,
věděl jsem o svinstvech v 50-tých letech, věděl jsem o mé babičce a dědovi,
kteří dřeli, aby měli koloniál s potravinami v Hradci Králové a pak
jim ho komunisti prostě ukradli (včetně celého domu). Věděl jsem o „měně“ a o tom, že co si poctivě babička
a děda oddřeli a naspořili, to jim zmizelo, věděl jsem to tom, že můj strýc ani
můj otec nemohli studovat, i když chtěli, protože byli „děti živnostníků“,
věděl jsem, že děti mého strýce měli problémy, aby mohli studovat. Věděl jsem
dost na to, abych svazákům nevěnoval pozornost a vložil své úsilí do revoluce,
abychom mohli mít svobodu. Bylo to dobrodružné, byla v těch dnech velká
nejistota, jak to dopadne, ale věřili jsme, že to dopadne dobře a něco jsme pro
to dělali. A dopadlo to dobře, tedy alespoň v tom bodě, že se revoluce povedla
a my opravdu získali svobodu. Ten pocit byl úžasný. Ale v tom nadšení a
neznalosti věcí jsme byli naivní, že od nyní už to bude jenom dobré. Že už pro
to nebudeme muset nic víc dělat, že to půjde „samo“. A to byl omyl. Ti
prozíravější se snažili zdůrazňovat ideály a hodnoty, ale byli čím dál tím
častěji okřikováni a umlčováni takovými, jako byl Václav Klaus a jeho
neviditelná ruka trhu. A teď, po 29 letech ignorování hodnot a idejí jsme tam,
kde jsme. Pouhých 29 let a jsme zase zpět, na prahu nesvobody. Tak doufám, že se snad z toho už
někdo poučí, a tentokrát něco uděláme jinak.
V Brně krátce po 17.
listopadu 1989 vypukla „Plakátová válka“:
další fotografie zde: https://www.facebook.com/charakter.cloveka/posts/1378864635588612
další fotografie zde: https://www.facebook.com/charakter.cloveka/posts/1378864635588612
Co byla „plakátová válka“ a proč ?
Mnozí lidé v té době
byli zmatení, nevěděli, kde je pravda a komu věřit. Mnozí méně či více ještě
věřili komunistům, nebo alespoň nedůvěřovali podezřelým „cizincům“, protože masivní komunistická propaganda prostě fungovala a působila (podobně jako dnes Babišovská), ať člověk chtěl nebo ne. Nikde se běžně
v té době pravda psát nemohla. Vše bylo cenzurované: noviny, rádio,
televize. Nebyl internet, nebyly mobilní telefony, nebyl kontakt se světem,
snad jen přes výše uvedená rádia, propašované knihy a časopisy, eventuálně
samizdat.
Jak „plakátová válka“ probíhala ?
Bylo potřeba co
nejrychleji předat základní pravdy - „kdo je kdo“ a „kdo má jaké úmysly“.
Nebyly běžně dostupné počítače, nebyly kopírky, jen vyjímečně cyklostyly a ty
byly jenom na úřadech a ve firmách, jehličkové tiskárny většinou jen na školách
a ve firmách, doma nevím, asi výjimečně. Jak tedy rychle množit informace ?
Na to doufám nikdy
nezapomenu: desítky obětavých studentů, plných nadšení odhodlání a hrdosti -
pocitu, že teď to jejich vlast opravdu potřebuje - si přivezli z domovů vodovky,
tempery, pastelky, štětce, papíry a výroba začala. NON-STOP výroba plakátů na kolejích - přes celou noc
- nespaly a vyráběly - většinou holky. Psalo se ručně, kreslilo se jednoduše. Stateční a odhodlaní kluci vyráželi
kolem 4 - 5 hodiny do ranního Brna po skupinkách a vylepovali někdy ještě vlhké letáky na
výlohy a do tramvají, aby pracující jedoucí na ranní směnu měli pravdivé
informace. Když to zjistili komunisté, vyslali milicionáře, kteří se svými týmy
také vyráželi ráno, strhávali studentské letáky a lepili tam svá uvědomělá
prohlášení … (viz ukázka níže) a jejich varování před „revolucionáři“
(dnes je to dost podobné, mimochodem). Bylo to o tom, kdo dříve, kdo častěji, kdo
rychleji a hlavně - kdo to nevzdá. To byla plakátová válka. Den za dnem, co za nocí. Bylo to nadšení,
nasazení, hrdost a boj.
Příklad "uvědomělých" prohlášení svazáků:
Příklad "uvědomělých" prohlášení svazáků:
Studenti také s herci
vyráželi speciálními autobusy na vesnice, informovat spoluobčany o tom, jak se
věci opravdu mají. Těch akcí bylo mnoho. Kdo mohl, ten se nějak zapojil a nějak
se snažil. To tak zvané „zvonění klíčů“ se stalo určitým klišé, takže mám
podezření, že mnozí z mladých generací si myslí (pokud si vůbec něco o tom myslí), že
revoluce probíhala tak, že se sešli jednoho dne všichni svorně na Václaváku,
zacinkali klíči a vše bylo hotové. Tak to nebylo. Ze začátku to bylo několik
vyčerpávajících týdnů usilovného snažení, obav a strachů a obětování všeho, aby
to snad dopadlo dobře. Mnoho jednání a vyjednávání. Nikdo neměl zkušenost.
Učili jsme se za pochodu. Ale bylo to krásné.
Nenechme si vzít svobodu
! A pokud jí nám někdo chce vzít, musíme mu ukázat, že mu ji jen tak nedáme.
Bojoval jsem tenkrát za sebe a za mé rodiče, kteří svůj produktivní věk prožili
v komunismu. Teď budu zase bojovat za sebe, ale také za mé děti a jejich potomky,
aby měli a neztratili to, co je tak velmi drahocenné - totiž svobodu.